ХМАРИ (Елла Давиденко) оповідання
Синьою височінню неба, наче морем, пливли білі хмари.
— Дивись, дідуню, — захоплено прошепотів Тарасик, — щойно хмара була просто білою купою, а тепер з неї виріс білий вершник. О, він уже зник, замість нього якась риба пливе...
— А мені подобається ота хмаринка, схожа на пташине перо, — замилувався дідусь. — Хоч насправді немає там ніяких риб чи вершників. Хмара — то ціла гора крихітних краплинок води та крижинок. Вони перемішуються весь час, наче скельця калейдоскопа. Ось і виникають різні видива.
— Краплі? Крижинки? — не повірив Тарас. — А звідки вони там?
— Сонце їх туди перенесло з земних річок, ставків і морів. Воно таке гаряче, тільки торкнеться водяної поверхні променями — тисячі крапель зразу парою стають. А пара легка, повітря вільно піднімає її в небо. Та нагорі холоднеча. Пара знов перетворюється на краплі. Збиваються вони в купи — от тобі й купчаста хмара. А та пара, що піднялася вище, стає крижинками, з них робиться периста хмара. Є ще шаруваті хмари, складені з багатьох шарів і схожі на висотний будинок, — з них найчастіше буває дощ.
— Скільки ж отут, над нашим будинком, хмар живе? — замислився Тарас. — От би їх злічити.
— А хмари ніде надовго не затримуються, — відповів дідусь. — На небі в них домівки немає. Пливуть, куди вітер жене. Носяться навколо планети, а полонянки-краплі все мріють про землю, бо там їхній дім...
![](/templates/MainUA/js/share/icon-vk.png)
![](/templates/MainUA/js/share/icon-fb.png)
![](/templates/MainUA/js/share/icon-tw.png)
Категорія: географія