ДЕНЬ НАРОДЖЕННЯ (Оксана Радушинська) оповідання
Сьогодні Славка Хоробрика запросили на день народження. Сусідській дівчинці Маринці виповнилося вісім років. У визначений час Славко «озброївся» букетом і здоровенною книгою «Енциклопедія для дівчаток» — усе це подарунки Маринці. Дітей зібралося багатенько. Усі веселилися, куштували різні смаколики, запивали солодощі соком, грали в усілякі рухливі ігри, випускали в небо повітряні кульки, а потім — почалися танці!
Коли діти вже добряче настрибалися під музику і геть потомилися, Маринчин однокласник Дмитро напустив на себе таємничого вигляду і дістав із кишені кілька довгастих барвистих «олівців» із «хвостиками».
— То що, годі дитячих веселощів? Може, постріляємо? — поважно запитав він у гурту.
— Чим? Оцим? — глузливо захмикали хлопці. — Олівці не стріляють!
— А це не олівці, — гордовито заперечив Дмитро.
— Що ж це тоді? — усі зацікавилися.
— Це — петарди! — проголосив власник «олівців».
Ой! Мене сваритимуть!.. — наполохалася Маринка, бо не раз чула, як голосно вони вибухають.
— Не сваритимуть. Ми тільки разок стрільнемо. А потім скажемо, що нічого такого не було! — розкрив свій план спритник.
— Погоджуйся, Маринко! Це ж так весело! — взялися вмовляти дівчинку гості.
— Справді! Це так по-дорослому, — підбадьорю вали вони.
— Я не знаю... геть розгубилася Маринка.
— Нізащо не погоджуйся! — впевнено сказав Славко Хоробрик. — Ти ж добре знаєш, як це небезпечно!
— Що тут небезпечного? — набундючився Дмитрик, мов індик. — Бабахнемо разок — і все!
— Не все, — заперечив Славко. — Ти знаєш, що після такого «бабаху» рука може залишитися без пальців?
— Ой! — Маринка від страху аж очі заплющила.
— Ой-ой! — зойкнули за нею інші дівчатка.
— Зі мною такого не станеться, — пирхнув Дми- трик. Але бажання «бабахнути» у нього, вочевидь, поменшало.
— А якщо станеться? — не відступав Славко. — Уявляєш: ти не зможеш тримати ні ручки, ні ложки, ні шапки... А то й не тільки ти, а ще хтось, у кого петарда випадково поцілить.
Діти затихли. Кожен уявив цю страшну картину. Невже Дмитрик усе-таки візьметься стріляти петардами? Це ж справді небезпечно!
— Ну їх, ці петарди, — буркнув Дмитрик. — Обійдемося без них...
— Ура! — загукали діти.
І тут до кімнати увійшла Маринчина мама з величезним шоколадним тортом, у який було встромлено і яскраво палало вісім свічечок! Це було так красиво й урочисто!
— О-о-о! — тільки й видихнули захоплені дітлахи.
— Задмухуйте всі разом! — запропонувала їм Маринчина мама. — І не забудьте про найзаповітніше бажання, — нагадала вона.
Усі діти збилися довкруж торта і на рахунок: «Один... Два... Три!» — одночасно задмухали на свічки. Потім кожному дісталося по шматкові смачнючого торта із шоколадним кремом і... надією, що заповітне бажання здійсниться.
![](/templates/MainUA/js/share/icon-vk.png)
![](/templates/MainUA/js/share/icon-fb.png)
![](/templates/MainUA/js/share/icon-tw.png)
Категорія: казка літературна