ІДЕ АНДРІЙКО ВУЛИЦЕЮ (Володимир Сенцовський) оповідання
Іде Андрійко вулицею й наспівує. Бачить: неподалік малюки боязко зазирають у чужий двір. Питає:
— Що там за кіно?
— М'яч наш, — показують діти, — біля Рябка...
— А Рябко, мабуть, злий-презлий?
— О-го-го!
Тоді Андрійко повагом насунув кепку на лоба й пішов у двір. Узяв м'яча, почухав Рябка за вухом і, не поспішаючи, зачинив за собою хвіртку.
— Оце сміливець! — вигукнули діти. А Андрійко лиш кепку збив набакир і помугикав пісеньку далі.
У провулку дядьки валять старого в'яза. Накинули мотузку на стовбур, дружно ухкають, а підпиляне дерево стоїть і порипує.
— Ану, козаче, підсоби! — гукнули Андрійкові.
Андрійко й собі взявся за мотузку, дядьки ще раз ухнули, і в'яз затріщав, упав.
— Силач росте! — сказали дядьки. А хлопець — кепку на лоба і, наспівуючи, пішов далі.
Коли підійшов до автозупинки, люди якраз сідали в автобус. Якась тітонька, вельми кваплячись, впустила кошик і розсипала гостинці. Андрійко підбіг, допоміг зібрати пакунки.
— Чий ти, хлопчику? — вже з автобуса, що рушав, крикнула жінка. — Кому дякувати?
Андрійко лиш звично поправив кепку. На вигоні хлопці затіяли гру наввипередки. Нагорода — великий апельсин.
Виграти хотів кожен. Тільки ж хто випередить Андрійка?
Потупилися хлопці, намагаються не дивитися, як Андрійко розламує солодку нагороду.
— Пригощайтеся, — простягнув він соковиті дольки.
Вистачило кожному.
![](/templates/MainUA/js/share/icon-vk.png)
![](/templates/MainUA/js/share/icon-fb.png)
![](/templates/MainUA/js/share/icon-tw.png)
Категорія: казка літературна